16. JANUAR 2018
20.-ÅRSDAGEN FOR COLDPLAYS FØRST KONSERT
- Hallo? - Hei, Chris, det er Mat.
- Hvordan går det? - Bra. Har du tid?
PRIVAT GARDEROBE
Ja da. Hvordan går det?
Bra. Jeg lurte på om du hadde fått sett filmen ennå.
Sannheten er at jeg ikke tror jeg kan.
Det føles som, om jeg ser den,
kan jeg komme til å ønske å fjerne meg selv fra filmen.
Så hvis det er greit, kan jeg bare stole på deg?
- Ok. - Om det går bra.
Vi har kjent deg så lenge
og stoler på deg og er glade i deg.
Bare lag den filmen du vil.
Alt jeg ber om, er at du ikke åpner den
med bilder av at bandet går på scenen,
for det har vært gjort før.
- Sier du det? - Ja.
Ok. Overlat det til meg, så ser jeg på det.
- Takk, Mat. - Jo da.
- Vi snakkes. - Ha det.
I 1996 MØTTE FILMSKAPER MAT WHITECROSS
ET ÅR SENERE BLE DE COLDPLAY.
HAN HAR FILMET DEM SIDEN DET.
A HEAD FULL OF DREAMS-TURNEEN
8. NOVEMBER 2017
2 ÅR TIDLIGERE
A Head Full of Dreams er noe vi har prøvd å oppnå lenge.
Reisen har vært så gradvis og så oppdelt.
Det er et fjell som bare blir høyere.
Hvis jeg snur meg og ser ned,
vil jeg bare bli forbløffet over hvordan vi kom oss hit?
Hver eneste dag...
...blir jeg minnet på hvor heldig jeg er,
først av alt fordi jeg møtte de andre,
og fordi ting skjedde som de gjorde.
Vennskapene våre har overlevd...
...og ligner ganske mye på hvordan de var.
Vi har vært sammen halve livet nå.
Jeg har vært mer sammen med dem enn med nesten noen andre.
Det er mer som en familie, mer som brødre enn venner.
Jeg tror alle tenker på hva vi hadde gjort
om vi ikke hadde møttes.
Det er nesten skremmende å tenke på.
- Kult. - Fint.
Kan du skru ned lyset litt?
Bare denne ned lite grann. Takk.
Kult.
Hva skal vi synge?
Fint.
Godt jobbet.
Ja, sånn, ja. Akkurat.
Hør på applausen.
Liker du det ikke, hva så?
Jeg har det gøy. Skjønner du?
Sånn føles det.
- Pappa, jeg elsker sangen. - Takk.
Takk for at du sa det jeg betalte deg for å si.
Jeg sa til de andre,
å se det som ble tatt opp for 20 år siden...
Jeg husket ikke at noen hadde et kamera da...
...det er en rar følelse.
Fjerne minner strømmet tilbake hos meg.
Livene våre er så annerledes.
Når jeg tenker på hva den første plata var...
Hvis du hører på Parachutes nå,
er den veldig akustisk, liten og intim.
Og hvis du så spoler frem til A Head Full of Dreams,
er den veldig annerledes.
Når jeg ser på gamle filmer, under alt sammen,
ser jeg fortsatt de samme folkene da som i dag.
For å få hele historien må du tilbake til da vi møttes.
Det føles som et helt liv siden.
Vi var venner i nesten ett år før vi spilte noen musikk sammen.
Alle bodde i den samme studentboligen.
De fleste ville funnet bandmedlemmer ved å annonsere.
"Trommis ønskes" bakpå NME eller noe sånt.
For oss var det annerledes,
for vi visste alle at dette var gruppen vi ville danne.
Dem vil vi være med.
Vi møttes på University College London.
Vi studerte å være i band.
Dette er UCL-domen. Kom nærmere.
Nå går vi inn i bygningen.
Dette er hingsten.
Dere er ventet. Kom inn.
Bare Jones?
Jeg skal vise dere.
College var en biting.
Et fint sted å møte folk,
for jeg ville spille i band.
Jeg kom til dette store stedet, Ramsay Hall.
Tottenham Court Road.
Den blokka er helt lik. Der bodde vi.
- Det ser landlig ut nå, hva? - Ja.
Det så ikke sånn ut da.
Jeg husker den første dagen. En uteligger kastet opp utenfor.
Det var mange musikere her, hva?
Fem eller seks band startet det året.
Mange snuste rundt på begynnelsen.
Hvem gjør hva? Hvem er gitarist?
Det var en bassist i tredje etasje.
Chris var en gedigen ball av energi og hår.
Ja, han hadde veldig langt hår.
Helt ulik alle jeg hadde møtt før.
Jeg viste meg alltid frem og sa:
"Jeg spiller sanger", til alle som ville høre.
Jeg elsker deg Jim Du er en kar
Det gjør ingenting
At du ser litt ut som Julius Cæsar
Han var veldig morsom.
Han var festens midtpunkt.
Jeg elsker Jim, det kan alle lese
Selv om han har en romersk nese
Han ventet bare på noen han passet sammen med,
og heldigvis var det deg.
Da vi møttes i 1996, tror jeg ikke Jonny sa noe.
Han var han steine i hjørnet
som hvis du sa noe, bare smilte.
Vi likte hverandre der og da,
men du kan ikke spille musikk på første date.
Jeg kom bare til London for å finne noen å være i band med
og lage musikk.
Jeg har villet det siden jeg var liten,
men du forestiller deg aldri at det er mulig.
Jeg kom til rommet hans. Jonny hadde en gitar, og jeg sa:
"Jeg visste ikke at du spilte gitar." Så spilte han.
Og noe startet hos meg.
"Han har jeg sett etter hele mitt liv."
Som i Tilbake til fremtiden, der Chucks fetter, Marvin,
ringer Chuck Berry og sier: "Jeg har sounden du ser etter."
Jeg elsket det umiddelbart.
Han trengte litt mer tid.
Da jeg først spilte med Chris, tenkte jeg: "Han er så god.
kanskje vi kan gjøre noe."
Du har selvsagt en følelse av at noe starter,
men jeg tror ikke vi visste hva det noe var
eller hvor det ville ende.
Etter et par uker ba vi Guy om å bli med.
Jeg og Guy likte ikke hverandre først.
Han syntes jeg var rar med langt, krøllete hår.
Jeg syntes han var arrogant, men han var bare stille.
Men vi ble venner over et keyboard.
Vi tenkte: "Kult. Kanskje vi ikke hater hverandre."
Hva musikk betyr for meg?
Det har vært livet mitt siden jeg var omtrent fem år gammel.
Jeg fant kassetter som søsteren min hadde, og jeg glemte det aldri.
Jeg ble bassist fordi jeg elsker soul og funk.
Det var det. Jeg kom fra skolen
og spilte instrumentet i timevis,
låste meg inne og spilte.
Han var den første som satte livet sitt på vent
ut fra én sang som Jonny og jeg spilte for ham på to elendige gitarer.
Utrolig at han gjorde det.
Det ble klart at vi trengte en trommis
hvis vi ville spille konsert.
Dette er lykkehjulene dine.
SOMMEREN 1997
Hva skjer? Jeg er Cheese Hawk, jeg kjører Proco-biler
og Deutschen-traktorer.
Vi reiste bort over sommeren, og på slutten
begynte vi å skrive gode sanger og ville lage en demo.
I dag kan vi spise mat som ikke er fra søpla.
Alt var bra utenom trommene. Vi manglet trommis.
Så vi dro for vår første fotografering i Tesco på Oxford Street.
Jeg tok mine, Jonny sine, Guy sine.
Det var bare oss tre, og den het Panic-EP-en.
PANIC EP-EN IKKE UTGITT
Så vi dro til Will,
og Will var en kompis som spilte gitar mye bedre enn andre
og kunne omtrent 100 sanger.
En omvandrende jukeboks.
Jeg traff Chris... Vi var på en buss sammen.
Vi spilte gitar i trappeoppganger, for det ga en fin akustikk.
Jeg stod nederst, og han var i femte etasje.
En musikalsk opplevelse på fem etasjer.
Et veldig grunnleggende minne jeg har
fra å være barn.
Det var musikk overalt.
En arv fra moren min.
Jeg visste at Chris og Jonny hadde spilt inn en EP
og ville ha trommer på den.
Romkameraten min spilte trommer og hadde et sett.
Vi satte det sammen, og da det var klart,
var han ikke der.
Jeg tror han forsvant.
Vet ikke om han ville være med.
Så Will sa: "Jeg gjør det."
Det er bare meg her, bare meg igjen.
"Jeg prøver", og han spilte...
Det føltes som med Guy og Jonny.
"Det er ham. Der er han."
Vi visste ikke at du var trommis.
Det var jeg ikke.
Ja. Jeg prøver fortsatt å overbevise om det.
Og Coldplay ble født.
Det er som når bacon og egg
og sopp og pommes frites
legges på samme tallerken
og blir noe større enn de enkelte delene.
Det blir et hele som smaker godt.
Sounden vår smaker godt.
Chris er den ustoppelige, kreative kraften i bandet
som vi prøver å holde tritt med.
Han er bestevenn og musikalsk geni
og slutter aldri å overraske deg.
Musikk betyr alt for meg.
Da jeg var rundt 16,
opptrådde jeg og spilte musikk på kostskolen.
Og jeg husker at jeg sa: "Jeg skal gjøre dette for alltid."
De sa: "Ja da, og vekk opp dinosaurene samtidig, hva?"
Det var så latterlig.
Men jeg har alltid vært velsignet med en evne til ikke å gi opp...
...og det kom fra pappa.
Han er den første som sa det til meg, ofte,
og nå sier jeg det til min sønn.
Pappa er egentlig sirkusdirektør, men han måtte bli bokholder.
Og jeg kjente at mamma var frustrert
over at hun ikke kunne gjøre det hun elsket, musikk.
Så hos begge var det en underbevisst ting
at om du føler at du virkelig skal gjøre noe,
gjør det.
Det gav meg en følelse av at det var mulig,
og den filosofien ble A Head Full of Dreams.
Han har en ustoppelig og smittsom energi for musikk og for livet,
og det er utrolig å ha delt en reise,
for vi er svært forskjellige.
Chris har alltid en klar idé om hvor han vil være,
hva han vil gjøre nå.
Vi – Jon Buckland, Chris Martin, Will Champion og Guy Berryman...
AVSLUTNINGSBALL
...alias The Coldplay, skal bli et så stort band,
og dette kommer på nasjonalt fjernsyn om fire år. Fire år.
Dette er den 26. juni 1998.
Innen 26. juni 2002
vil Coldplay, eller bandet, hva de når blir kalt,
bare være kjent overalt.
Vi skal bli så store.
Så Guy, Will, Jon og Chris. Ikke glem det, ok?
Massive. Helt enorme.
4 ÅR, 3 DAGER SENERE
GLASTONBURY-FESTIVALEN HOVEDBAND
TURNÉØVING
Hver plate er din første og sist. Sånn bør du se det.
Vi tror ikke at vi har rett
til å vandre inn på de store arenaene
og spille det samme som på siste turné.
Vi starter helt på bunnen.
Ikke helt på bunnen, men nesten.
- Ja. - Men jeg tror det er bra.
Det er latterlig, men det føles som vi prøver å lykkes.
Vår venn, Chris Martin, er i studio nå,
fra et lite band som heter Coldplay.
De har en ny plate.
Er du ikke glad når du kommer ut av hulen der du lager magien din,
at verden stadig bryr seg?
Helt klart. Og nå skal vi ut på turné i 18 måneder til.
Der får du igjen for det.
ØVING
Du kan ikke ta noe for gitt.
Så raskt som vi har kommet opp,
kan vi falle fire eller fem ganger så fort.
Etter en uke med øving hadde vi en prøvekonsert.
TURNÉØVING FRANKRIKE
Dette er som å si farvel. Vi blir borte i halvannet år.
På slutten
fikk jeg en følelse av at alle var veldig snille,
men at vi lød helt forferdelig.
Vi følte vi måtte vise at vi kunne det igjen.
Hei, hvordan går det?
Den nye platen er så forskjellig fra den forrige.
Så mye energi, farger, lys.
Ja. Vi ville bare lage platen vi alltid har drømt om.
Men vi er litt nervøse, for vi vet ikke hva andre vil si.
Men alt er som en drøm har blitt sann.
Dette kan fungere.
Det var bare på tide å lage en plate om håp, kjærlighet og samhørighet,
og favne alle soundene som vi elsker og alle stilene vi liker.
Noen vil nok si: "Dra til helvete, dette er hippie-tøys."
Men det går bra.
Dette er den første turneen der vi føler at vi er der vi vil være.
Alle turneer frem til denne har vært:
"En dag skal vi ha en sånn sang og en sånn produksjon."
Denne turneen er første gang vi har det vi har håpet på.
Det er fire av dere i bandet. Hvem leder det? Hvem er sjefen?
Vi har et femte medlem som heter Phil.
Ingen ser ham fordi han er for kjekk,
og han trekker i alle trådene.
- Finnes han faktisk? - Phil er virkelig.
- Jeg vil omformulere det. - Phil er virkelig.
Ser du ham ikke?
Han sitter der.
Ved siden av Guy. Han sier ikke mye.
Han synes ikke på tv.
Phil Harvey var vår første manager.
Han betalte for den første EP-en.
Han er en utenforstående på innsiden.
Han kan se med et mye bedre perspektiv enn oss noen ganger.
Forskjellen på å ha fire og fem i et demokrati er avgjørende.
For noen vil vinne. Det blir ikke uavgjort.
Det er sunnere enn et demokrati,
fordi ingen kan stemmes ut.
Det er ingen valg.
Det er som et demokratisk, femveisdiktatur.
- Hvor mye koster... - 400 hver.
- Fire hundre hver? - Ja.
- Hva? - Gjør det. Tre stykker for...
- Tusen for... - La oss si 600.
- Ta den, 1 000. - Fryktelig pruting.
Det viktige i en ny by er ikke å se ut som en turist.
- Ikke sant? - Passe inn.
Og være klar for alle eventualiteter.
- Trygg, diskret og... - Det går nok bra.
Jeg og Chris startet på samme kostskole da vi var 13.
Der møttes vi, og han har vært min beste venn siden det.
Underbevisst tror jeg at jeg nesten har fornektet oppveksten min.
Jeg ble oppdratt veldig religiøst, så jeg tvilte nesten alltid på meg selv.
Jeg kom fra en liten skole i Devon
og gikk så på en mye større skole i Dorset.
Der innså jeg: "Dette blir tøft."
I ettertid var det en god forberedelse for Coldplay, mishandlingen.
Jeg tror at folk var jævlig slemme mot ham.
Han hadde også en viss sårbarhet.
Det var noen få i klassen min som så ut til å ha litt mer kontroll
og var dobbelt så store som de andre,
og en av dem var Phil, med perfekt hår.
Og han syntes synd på meg, tror jeg.
Vi var i et par band sammen på skolen, men jeg var aldri med lenge.
Jeg ville så gjerne, men hadde ikke noe talent.
Bluesbandet het Rocking Honkies
og var så ille som det lyder.
Vi skal gå bak scenen til Honkies.
Kom med kommentarene.
Tim, vi er de rockende, hamrende, jævla Honkies.
Chris Martin på piano!
Vi kjenner hverandre så godt nå at vi vet hva vi ikke bør si og gjøre.
Jeg er bedre venner med de fire enn jeg noensinne har vært.
Chris forklarte det her om dagen. Vi hadde et bandmøte, og han sa:
"Det er fint nå. Jeg vet når jeg ikke behøver å si noe
fordi Will vil si noe.
Jeg vet når Guy vil si noe."
Store uenigheter er sjeldne.
3 MÅNEDER TIL PLATEN
Vi har hatt våre øyeblikk som band, men vi kom gjennom dem.
Et ekteskap med fire kan være kinkig.
Det er vanskelig fordi vi jobber så hardt for å gjøre alle fire fornøyd.
Men av og til må ting sies,
og opp gjennom årene har jeg lært at det må være meg,
den uoffisielle "han som setter kjepper i hjulene".
Nå er tiden kommet for det vi kaller spillelisten.
Hvilke sanger skal bli med på Head Full of Dreams?
Jeg tror alle er enige om at kanskje ikke alle er enige.
Jeg tror det er åtte sanger
som jeg tror vi ikke vil være uenige om.
- Ja. - Dette kan bli for mye for meg.
Ok.
Jeg er redd for at vi kan komme til å gjøre hverandre skikkelig forbannet.
Vi må være ærlige. Denne uken kan vi ikke...
- Vi må ha denne... - Greit. Hvilke er det?
Jeg føler for "Hymn for the Weekend".
- Er alle enige? - Enig.
- Vedtatt. - Ja.
- "Everglow"? - Enig.
"Amazing Day."
Faen heller.
Du bør jammen si ja.
Jeg vil ikke være en dritt. Min jobb er å holde bandet sammen.
- Selvsagt, men... - Jeg gjør som dere sier.
Jeg forlater ikke bandet bare fordi...
Så det er en av de sikre.
- "Up and Up." - En av mine sikre.
- Jeg vil ha den der. - Den er på min liste.
Det må den, for det er et eksempel på en viktig historie som...
Vi har helt klart lagd en EP.
Ingen av oss er særlig kranglete.
Men av og til kan det bli anspent, og vi diskuterer helt klart.
Alle har stemmerett, vet du.
Det er egentlig grunnlaget for bandet, jevnbyrdighet.
Vi bestemte oss for det i Camden i starten.
Dette er vårt område.
Jeg skal vise deg.
Rett der borte, den veien der.
Rett her borte skjedde det. Det er vår Cavern.
Her begynte det.
- Camden? - Ja.
Begynnelsen på en rockelegende.
- Her var det. - Jøss.
- Så, 268. - Ja.
- Det har blitt malt på nytt. - Ser mye bedre ut.
Her begynte vi å øve da Will ble med i bandet.
Min gamle leilighet der Chris og jeg bodde.
Vi er i Camden Road. Vi er The Coldplay.
Kom inn. Jeg skal vise deg.
Der er Guy.
- Hvem bodde der? - Det var rommet til Chris.
- Vi spilte her inne. - Ja.
Vi går gjennom et enkelt tøyeprogram mens vi synger noen sanger.
Vet ikke om du kan se det.
Dette var Jonnys rom og øvingsrommet til bandet.
Chris og jeg står vanligvis sammen. Vi løfter høyre arm.
Bare ta den rundt til siden.
Viste du frem ræva, Jonny?
- Det er ganske lite, hva? - Ja.
For et helt band og en seng.
Det er morsomt at alt kom fra dette soverommet.
Et par dager etter Panic-EP-en hadde vi første øving.
Den kvelden ringte jeg bookingansvarlig hos Laurel Tree i Camden
og sa: "Kan vi spille?",
og tenkte om seks eller åtte uker.
Han sa: "Ja, neste søndag. Hva heter dere?"
"Vi har ikke noe navn ennå."
Vi måtte finne på et fordi vi trykte løpesedler.
Så vi fant på et fryktelig navn.
Chris har et gammelt papirark.
Som en liste for bandet.
En er å få trommis.
Konsert en, to, tre, fire, få platekontrakt.
JA! PRAKTFULLT!
Det var ikke før Phil kom at ting endret seg.
Jeg dro alltid for å besøke Chris i London,
og jeg delte seng med Jonny.
Jeg kom selvsagt på den første konserten da de var Star Fish.
Takk for at dere er her for å se oss.
Det var en skikkelig bule i Camden.
STARFISH + ANDRE FREDAG 16. JANUAR
JANUAR 1998 KONSERT 1
Den første konserten på Laurel Tree var
det meste skremmende jeg har opplevd i mitt liv.
Jeg følte meg så dårlig på forhånd.
Jeg har aldri vært så nervøs før.
Vi forventet rundt 20 mennesker.
Den var utsolgt, og vi tenkte, jøss, dette er litt rart.
Det er det fine med college. Vi så veldig populære ut,
men de var der for å sjekke.
Den er veldig liten.
Pedalene mine ville ikke fått plass her.
- Fantastisk. - Det føles ikke som 20 år.
Vi spilte to konserter.
FEBRUAR 1998 KONSERT 2
Jeg tror dette bare var én, uten trommesett.
Bandet som varmet opp hadde et sett,
så vi ba om å bruke deres, og de sa ja,
men så avbrøt bookingansvarlig konserten deres.
De ble sure og tok med seg trommesettet.
Jeg tryglet dem: "Ikke ta det.
Det er vår andre konsert."
Jeg har en idé.
Vi har ikke noen stortromme,
men når jeg tramper...
...sier dere "Å!"
For en fin idé.
Fordømte Will.
Skremmende på alle måter, men utrolig og fantastisk.
Vår andre konsert, men vår første som Coldplay.
- The Coldplay. - The Coldplay. Ja.
Hvor kom navnet vårt fra?
FØRSTE TV-INTERVJU
En venn hadde et band som het det.
De bestemte at de ikke likte navnet, så vi stjal det.
De sa det var et dårlig navn, og at de ikke ville ha det.
Det viste seg å være et veldig vanskelig ord å uttale.
Folk spør hva bandet heter.
- Coldplay. - Hva? Gold Blade? Cold Cut?
- Veldig vanskelig. - Gold Blend.
Jeg føler fortsatt at navnet ikke er helt riktig,
men det kan være for sent å endre det.
Hver konsert føltes som en milepæl.
Jeg husker bare stemningen på stedene,
svetten som dryppet fra taket, røyken og det klissete gulvet.
Toalettrunden, som det kalles,
det fikk oss til å innse at dette blir hard jobbing.
Du må bruke tid og arbeid på det.
Vi var klare til å gjøre det så lenge vi måtte.
MARS 1998
Fortsette å bli lurt av pengegriske, lysskye bookingansvarlige i Camden.
I bakhodet må jeg ha tenkt,
ja, jeg vil være med på dette.
Og så husker jeg at Chris sa at de ble svindlet,
og jeg tenkte at jeg kunne gjøre en bedre jobb.
Han sluttet på universitetet for å bli manager,
noe som var usedvanlig uselvisk.
Så kom vi til neste nivå.
I dypet av rock and roll finner vi William Champion.
- Litt nervøs? - Lite grann.
Hvor er Harvey-fyren?
Jeg tok det alvorlig fra jeg ble med.
Jeg hadde en bok som het Hvordan være manager for et band.
Hadde en lang liste over folk å kontakte,
men ingen ville snakke med meg, og jeg var sint på meg selv.
Drivkraften var...
MAI 1998
...at sangene ble bedre,
konsertene ble bedre.
Chris hadde alltid nok selvtillit for oss alle,
forstår du?
The Falcon var første gang Steve Lamacq kom.
OKTOBER 1998
Faen, Steve Lamacq er i salen. Så vi sa, jøss.
Han er Yoda i britisk radio.
Han kom til oss før noen andre.
Jeg kunne ikke tro det. Jeg begynte å svette. Steve Lamacq!
Jeg husker at Lamacq ringte.
"For første gang går en sending på Radio 1...
...til et usignert band.
Er dere klare?"
- Beklager. Takk. - Takk.
Vi ble stoppet av autografjegere.
De ville ikke ha våre autografer, men Bryan Ferrys.
Han bor visst her.
Avec le singer "naut".
Lamacq live fra Radio 1...
...og vi går nå til studioet i Maida Vale.
Hallo, Coldplay?
- Hallo, Steve. - Greit.
Dere har utgitt en single. Det visste jeg ikke engang.
Vi la den i posthyllen din.
Du har ikke hørt den.
Det vil jeg ikke si.
Hva er den første sangen?
En som heter "Bigger Stronger",
som var singlen vår i mai.
- Men du vet... - Folk kan ha gått glipp av den.
Greit. Da er det Coldplay, live på Radio 1.
Takk, Steve.
Det var en intens periode, for vi var så bestemte på ikke å mislykkes.
Vi skulle bare ikke gi opp før vi kom noen vei
og spilte inn plate og fikk platekontrakt.
Jeg skjønte at det var virkelig sanger.
Og jeg tenkte, dette kan bli en del av livet mitt.
Og i løpet av et par uker var det alt.
Jeg var på badet hos mamma og pappa
og leste NME.
Det stod 20 nye band i 1999.
Og jo da, der var Muse, Elbow,
Gay Dad, Bellatrix.
Og så kom Coldplay, og jeg svimte av.
Ja, Chris falt av doen.
Jeg hadde et Doc Brown fra Tilbake til fremtiden-øyeblikk,
og jeg ringte Will, Jon, Guy.
"Har dere sett det?"
Det stod at "Bigger Stronger" var deres hemmelige debutplate.
Forvent at den vil være verdt et lite boliglån innen jul.
Faen ta.
Et avsnitt endret livene våre.
Neste konsert etter NME-tipset...
JANUAR 1999
...var helt stappfull, husker jeg.
Vet ikke om dere så det, men de har skrevet om oss.
Ting skjedde fort etter det.
Mange plateselskaper, de som aldri svarte meg,
alle kom tilbake og sa: "Jeg fant demoen. Den er fantastisk."
15. april 1999 skrev vi kontrakt i Trafalgar Square.
Vi fikk mange tilbud, men det måtte bli Parlophone,
hjemmet til Beatles.
Og de hadde Radiohead, Supergrass.
Jeg husker det godt, følelsen av at vi hadde noe.
Men det går tilbake til listen til Chris. En ting ferdig.
Nå må vi i gang med det viktige.
Jeg husker det ikke som, jøss, nå har vi lyktes.
Det var mer som, ok, nå begynner det.
Ja, gutter.
Alt ved det var kult.
Det var så mange småting vi bare fikk til.
Men innstillingen vår... Jeg tror det var vår beste konsert.
Den vi har spilt med beste innstilling.
Helt klart.
Den låtlisten var mye bedre.
Den var råbra.
Jeg var klar for det. Jeg dreit i det.
Sånn skal det gjøres.
Vi skal ikke på før om 20 minutter.
La dem vente.
Vent til Jeff sier ok.
Ja. I kveld, la dem vente.
Vår første turné i Storbritannia var sju stykker i en buss.
Vi følte oss utrolig heldige.
Det er utrolig å fortsatt gjøre det samme nesten 20 år etter.
Guy, er du klar?
Jeg er ikke med på denne.
Kom deg på.
Jeg er ikke med på den.
Det har vært en utvikling,
så det føles ikke som om vi har hoppet rett fra en liten pub i Camden
til et digert stadion i São Paulo.
Jeg tror at den gradvise prosessen
påvirker følelsen av hvor langt du har kommet.
Dette er Hoppy.
Er du ikke fra Leicester?
Så denne sangen er for ham.
Men størrelsesordenen på ting rundt oss er helt enorm.
Hoppy. Hvor er Hoppy? Kan du komme opp på scenen?
Dette er Hoppy. Han har tatt hånd om gitarene våre i 20 år.
Han har vært med siden vi reiste rundt i en liten varebil,
mindre enn denne scenen,
og spilte for 20 mennesker.
Han har vært med hele tiden, tålmodig, og det har mange.
Vi sender kjærlighet til dem,
for de har jobbet så hardt for å gjøre dette mulig.
Folkene våre er utrolige,
og en håndfull av dem har vært med siden begynnelsen.
De er legender i bransjen nå, og det er fantastisk.
Alle har denne ideen om oss,
at vi ble lagd av et stort plateselskap
som et slags indie-boyband, men vi gjorde alt selv.
Manageren vår er en bestekompis, og vi produserte plata.
Det synes vi er spennende, at det er hjemmelaget.
Men ingen ser egentlig det.
For de ser de glatte tv-reklamene.
Hvilke andre tekster kan trykkes på T-skjorter?
Det er litt dystert med: "We never change, do we", hva?
Det hadde vært gøy om du alltid hadde den.
- Hva med: "Can anybody fly this thing?" - Bra, Hops.
Den linjen liker jeg aller best.
Jeg også.
Med den første plata
er en an globus fra bokhandelen til 14,99 så mye man kan få til.
Men nå har vi en multimedia, 3D-greie.
PRODUKSJONSMØTE 2015
- Hva er skalaen? - En til en.
- Så den egentlige blir større. - Dobbelt så stor.
Dobbelt så stor.
- Det er billettene vi har solgt? - Ja.
Nesten alle er der fortsatt.
Vi har bare lagt til folk underveis. En stor familie.
Tidligere følte vi et stort press musikalsk
om at alt skulle komme fra oss fire.
Vi begynte å samarbeide med folk
fordi det åpnet for en ny måte å lage musikk på.
Fin at du gjør dette.
Du redder karrieren vår.
Kutt ut, din galning.
- Kan de filme? - Selvsagt.
Det er Chris' mobil.
Vi har fortsatt den hjemmelagde filosofien,
men nå har vi åpne dører.
Hvis du kommer, kan du få sjansen,
men det hjelper om du er en legende.
Det lyder så bra.
- Vi gjør det nå. - Ok.
Studioet der vi spilte inn Beyoncé, var soverommet til sønnen min,
så vi måtte få det til å se ut som et studio.
Han vil ha det mykere igjen.
Og bare få henne til å føle seg så spesiell som hun er.
Det kan være rart for noen at Stargate produserer en sang
som Noel Gallagher og Beyoncé er med på.
Selv jeg måtte venne meg til det.
Oasis var et så vesentlig band for oss midt på 90-tallet.
Noel!
Krangler vi?
Nei, du og ungen din.
Hvorfor? Jeg skjønner ikke.
Jeg aner ikke.
- Hvem startet krangelen? - Du.
- Det gjorde jeg ikke! - Du er en hissig jævel.
Dette heter A Head Full of Dreams.
Det bør være om drømmer som blir sanne,
og en av våre drømmer var at Noel skulle spille.
Noel Gallagher sier selv at han er litt gretten
og ikke deler mitt livssyn på noen måte.
Det er hele poenget med plata. Alle er ok.
Selv de som ikke liker ideen bak plata
har spilt på den.
Så takk, Noel.
Jeg så at ungene dine var nevnt.
Ja. Hvis du vil ha ungene dine med på plata di,
må du gjøre en avtale.
Først må de like sangen.
Så må en pizza være med i bildet.
Det er bestikkelser.
Det var så nydelig.
På A Head Full of Dreams
spurte vi de som var der om de ville synge.
Vi ville favne alt vi er glade i,
og folkene vi synes er fantastiske.
Ideen om å være inkluderende.
Dere startet som fire venner som spilte sammen,
og dere ble verdens største rockeband.
Jeg lurte på hva dere mistet i prosessen?
Trommisen vår.
Veldig tidlig skjønte jeg at uten oss fem...
...er vi ikke Coldplay.
Jeg glemte hva som gjør et band til et band.
Det eneste vi har, er vennskapet.
Bandets kurs kunne endret seg dramatisk
fordi vi faktisk ga Will sparken.
Det var det mørkeste og verste punktet i vår tid sammen.
Spenningen, alt vi gjorde, var fokusert på platekontrakten.
Vi fikk den og tenkte, herregud.
Ja, hva gjør vi nå?
Jeg var på et punkt der jeg ikke kunne nok om å spille trommer
til å holde følge med musikken som ble skrevet.
Vi mistet timingen der. Det var fælt.
Jeg var ikke flink nok til å takle kravene en innspilling stilte.
Skal vi la den være og gå til en annen?
Vi jobbet med en produsent som var kjempeopptatt av perfeksjon.
Alt handlet om at Wills trommer ikke holdt mål.
Og vi trodde på det.
Ting ble vanskelige.
Chris og jeg hadde en... Jeg forlot bandet, og det var forferdelig.
Jeg var en drittsekk mot Will,
og vi visste ikke hva vi holdt på med.
Så Will dro, og vi hadde noen prøvespillinger.
Og i løpet av dem
slo det oss virkelig at dette var fælt.
Jeg våknet og sa bare at dette er helt feil.
Vi sa: "Kan du komme tilbake, vær så snill?"
Heldigvis gjorde han det.
Hvis vi hadde fulgt en annen vei,
vet jeg bare at vi ville mislyktes på et punkt.
Hvordan går det?
Ok.
Ikke første gang du har blitt bundet til en stol for å be om unnskyldning, hva?
Nå skjer det.
- Coldplay! - Ja!
Jeg er glad det skjedde, for det var en utrolig viktig lærepenge
om hva vi mest av alt bør holde på.
Dette er det vi startet og skal fortsette.
Will.
Trommisen får alltid masse bank, hvis du unnskylder uttrykket.
Hvis jeg har noe råd til håpefulle band,
er det bare, ikke rot med trommisen din.
Et band er en magisk ting, og alle blir bedre sammen.
Dette har gitt Will styrken hans.
Han er som sokkelen på en statue, og uten den velter statuen.
Sannheten er at uten de andre tre,
ville hver av oss være ille ute.
Jeg kunne ikke klart det alene.
Det kunne jeg ikke.
VI ER GLAD I DEG. DU GJØR EN UTROLIG JOBB.
WILL, JONNY OG GUY.
MARKEDSFØRING FØR PARACHUTES 2000
Jeg elsker det.
Hva synes vi?
Kommer vi inn på 1 000 på topp?
Jeg er faktisk ikke sikker.
Ok, hva gjør vi, i hvilken rekkefølge?
Hvem vil gå først?
Hva tror du, 15 minutter?
Ja, det er flott for meg.
Fint. Takk.
- Skal vi snakke fransk? - Ja, det hadde vært fantastisk.
Hvordan sier man "slippdato"?
Da Parachutes ble lagd, hadde vi mange følelser
uten å vite hva de var eller hva vi skulle gjøre med dem.
Wills mor var veldig syk.
Ingen av oss ante hvordan vi skulle hjelpe ham.
Han kunne ikke uttrykke det.
Hun var syk i et par år og klarte seg bra.
Hun ble mye bedre, og så ble hun dessverre mye verre igjen.
Det var en merkelig tid.
Hun spilte i band, hun elsket musikk. Det var livet hennes.
Det er talende at jeg dro og var sammen med bandet.
Jeg dro til dem og fortalte hva som skjedde.
Jeg hadde ikke verktøy til å takle det.
Jeg kastet meg bare ut i dette usedvanlige nye livet mitt.
Det er selvsagt utrolig betydningsfullt å miste en forelder,
men enda mer spesielt
fordi det var noe hun følte så lidenskapelig for.
Hun døde i mai 2000,
og platen kom ut i juli det året.
Vi er veldig nervøse nå,
for vi nærmer oss det avgjørende øyeblikket.
I de neste to ukene vil vi lykkes eller gå under.
Vi hadde det vanskelig i studioet, og selvtilliten sviktet litt.
Vi ante ikke hva vi drev med,
og vi visste ikke hva slags band vi ville være.
Vi skilte nesten lag over de sangene.
Vi spilte og sa: "Det var bra."
Så hørte vi på det, og en av oss ble sur.
Chris kalte oss inn og sa: "Hør her. Jeg har en ny sang."
Den var litt akustisk og hørtes ut som Neil Young,
langsom og countryaktig.
Jonny spilte et stort, forvrengt riff over det, og slik ble den til.
Det var et helvete å spille inn platen.
Men når selvtilliten eller entusiasmen sank,
sa Chris alltid: "Det må bli riktig."
Vi bryr oss om det vi gjør i en tåpelig grad.
Når folk kritiserer oss.
Når vi hører at vi ikke er ditt og datt.
Vi hadde så mange fæle timer i studioet,
men det var verdt det.
Jeg ba ikke om det, men det var en fin gest
at gutta ville ha en linje i plateomslaget
om at plata var dedisert til moren min.
Jeg er takknemlig for det,
og det er noe hun ville vært stolt over.
DENNE PLATEN ER TILEGNET SARA CHAMPION.
Plata er ute!
SLIPP AV PARACHUTES JULI 2000
Vi trodde aldri vi ville oppleve det.
Ting går ikke bra om dagen, men av og til dukker det opp et lysglimt.
Platen heter Parachutes.
Singlen er "Yellow", og bandet er Coldplay.
Platen skal selges på steder som Tesco.
To bokser med Kitekat, Coldplays Parachutes,
og noen kjeks, vær så snill.
FØRST TV-OPPTREDEN 'LATER... WITH JOOLS HOLLAND'
Hei. Det er første dag...
VIDEOPPTAK AV 'YELLOW'
...av endagsopptaket.
Du ser bra ut. Tynn.
Fire akkorder og nå alt dette.
En ny Top of the Pops-debut nå fra fire Londongutter
som kommer rett fra sin første store turné.
Dette er Coldplay.
ALT UTSOLGT
Dere har solgt over 35 000 i Nederland allerede.
I går var vi oppe på én million i verden.
For tre år siden ville ikke jenter sitte ved siden av oss på holdeplassen
og nå omgir de oss.
V-FESTIVALEN
Den høyeste nye låten og en plate som akkurat har blitt nummer en.
Coldplay og Parachutes.
Denne er vanskelig å introdusere, men neste år...
...synger dere med fordi den er en hit, og den heter "Yellow".
Debutplata Parachutes...
...har solgt tre millioner verden over.
Ikke dårlig for fire gutter som er gjennomsnittlig 22.
Det er en vegg der.
Tusen takk.
Folk sier alltid: "Du vil bli lei av den sangen."
Jeg er ikke det ennå, men jeg bare...
Vet ikke om det er en klassiker.
Jeg heter Chris, og synger i Coldplay.
Platinumplaten som solgte mange millioner, mer enn noen andre,
var Parachutes.
Og vi trengte en oppfølger,
og for å lage en oppfølger må vi jobbe hardt.
Dette er nervesenteret i Coldplay der alt blir gjort.
La oss se hvem som gjør hva.
Will.
Du er trommis i Coldplay. Hva gjør du?
Jeg jobber med den nye plata.
Det må være yndlingslyden hans, et orkester som stemmer.
Hva er dommen? Det ser ikke ut som noen...
- Vi synes det er flott. - Ok.
- Det er ikke plass til middelmådighet. - Nei da.
- Hvis det er dårlig, si det. - Det er bra.
Fortsett.
Men jeg sier det selv om alle hater det.
Jeg ville lage en plate som vi kunne dø lykkelige etter å ha lagd.
Og det er det jeg mener, og det høres utrolig pretensiøst ut,
men det er ikke noen vits i å være i et band
hvis du ikke prøver å lage det aller beste.
Den jævla filharmonien.
Phil Harvey-monien.
- Hva? - Det lyder bra.
Bare kom inn med attack, som om dere elsker bandet.
Skjønner dere?
Forestill dere.
Kom igjen.
Jeg tror ikke vi var fornøyde med den første plata,
noe som fikk oss til å jobbe hardere med den andre.
Vi prøvde ikke å gjenta en oppskrift.
Hørte du det?
Hørte du Jonnys riff? Utrolig.
Det er Guys bass som drar alt sammen ned.
For du bruker all din tid på å filme dem. Derfor.
Guy, vær så snill.
Det var mye mer energi i dette
i retning av bare å glemme personlig, mental eller fysiske sunnhet.
Vi stoppet bare ikke før det vi prøvde på, var riktig.
Vi kunne finne en annen. Pino Palladino.
- Er det ulemper? - Det er ingen ulem...
De som sier at det er ulemper ved det vi gjør, snakker bare dritt.
Vi stresser og bekymrer oss over det,
og vi legger alt i det
på bekostning av vennskap og alt annet.
Men det er ingen ulemper ved å være i band.
Er det en ulempe ved å være bandets ansikt utad?
Nei.
Chris har ikke tenkt på noe annet enn plata i sju måneder
og prøvd å oppnå perfeksjon.
Han sover ikke egentlig.
Han har vært så utrolig fokusert,
noe som nok skader andre ting i livet hans,
mens for meg er det lett å bare gå og dra hjem.
Særlig når vi mikser,
og du må høre én sang 80 ganger på en dag.
Da lyder alt helt likt.
Chris dro inn en helg. Han var i studioet alene.
Og da vi kom på mandag, sa han: "Jeg har en sang."
Og vi spilte den inn akkurat som den var,
og vi beholdt originalopptaket.
Dette er nytt. "Scientist."
Alt var bare der med en gang, i et umiddelbart, spennende øyeblikk.
Det beste øyeblikket på hele plata var da vi kom til denne sangen.
Og jeg hørte bare riffet gjennom veggen.
Det er yndlingsmusikken min på plata.
Hei, gutter.
Før vi dro til Amerika, tenkte vi bare, virkelig?
Er vi sikre? Ingen vil like oss der.
Vi har ingen falsk beskjedenhet.
Jeg aner ikke hvordan man markedsfører en plate i Statene.
Jeg var heldig og traff Dave Holmes, og han ble USA-manageren.
Han ble veldig raskt hjernen bak alt.
Jeg var fan av musikken deres fra de første EP-ene,
men jeg glemmer aldri da jeg fikk et eksemplar av A Rush of Blood.
Da trodde jeg virkelig,
ok, disse gutta kan nå virkelig langt.
Dave sa i går at...
Jeg har sunget gal tekst på "Rush of Blood".
Dave tok veldig snart over kontrollen. Nå er han bare sjefen.
Det var klare for det som krevdes.
La oss ta Amerika.
Men til å begynne med var ikke reaksjonene gode.
Moderne rocke-radiostasjoner hadde en stor festival,
og vi ble dyttet inn mellom noen skikkelige heavyband.
Og det var demoraliserende.
Vi fikk mye kastet på oss.
Har noen her plata vår?
Fordømt, du, ja.
Godt gjort, flott.
Én person.
Jeg husker et radioshow i D.C.,
og noen kastet en CD på Chris og traff ham i hodet.
Han kom tilbake til garderoben, og sa: "Tusen takk, Dave."
Vi er misfornøyde med dette.
Det er helt jævlig.
Jeg hadde det fryktelig. Jeg sa at det var en god idé,
og de sa sikkert bare:
"Hvorfor faen gjør vi dette?"
Gå og vis det til Fred Durst.
"Jeg elsker bandet ditt, se her."
Da følte vi oss helt annerledes enn alle andre,
men det hjalp oss nok mer enn det stanset oss.
Skal dere se på oss?
Hadde noen sagt før at det ville gå bra i USA,
ville vi ledd, for det er ikke den typen musikk
du vanligvis forbinder med amerikansk musikk.
De har aldri sagt nei til hardt arbeid,
og de hatet meg sikkert til tider.
De lurte sikkert til tider på om dette var verdt det.
Vil det resultere i noe? Men det gjorde det.
Kjempe oss gjennom Amerika... Det føltes vanskelig da.
Men når jeg ser tilbake,
var det på mange måter en givende tid,
perioden jeg er mest glad i.
Vi var unge.
Vi visste ikke hva som ville skje, men ga aldri opp.
Betyr suksess i USA noe for dere?
Så lenge alle de som kjøper en av platene våre liker den,
blåser vi i om det er ti millioner eller tretti millioner,
så lenge det er mer enn fem millioner.
Jeg skal ikke snakke om dårlige tider,
for det var ikke noen,
ikke i den store sammenhengen.
Men det var rart,
da det kom inn i de vanlige mediene.
Vi startet bandet sammen,
og det var et demokrati og en idé om jevnbyrdighet.
Og det var litt merkelig
da pressen fokuserte på Chris og forholdet hans til Gwyneth.
En kort stund føltes det som, vel, hva med oss?
Men det har nok vært ganske fælt for ham til tider.
Så artig som det er til å begynne med,
kan det etter en stund føles ganske påtrengende, ganske klaustrofobisk.
Det du har drømt om hele ditt liv,
har vist seg ikke å være helt så gøy og uskyldig
som det kanskje føltes.
Jeg ville alltid være i NME.
Det var alt jeg brydde meg om.
Det gjaldt oss alle.
Ville ikke ha noen annen anerkjennelse
enn det vi gjorde musikalsk.
Men tabloidoppmerksomhet, så fryktelig som den er,
er et tegn på at du gjør noe riktig.
Helvete.
Hva?
Jeg husker ikke at jeg sa det.
Når jeg blir gjenkjent, elsker jeg det.
Derfor er vi på et kult nivå, det er fortsatt nytt,
og du vet...
Det er veldig spennende,
for de eneste som gjenkjenner oss er de som likte plata.
Jeg vet ikke hvordan folk som Madonna takler å være så berømt for...
TRE TIMER FØR KONSERTEN
...du må bli en eremitt, tror jeg.
Ok, takk alle sammen.
Jeg føler at jeg er galt kledd.
Ville bare sjekke om alle hadde nok maskinpistoler.
Ok, kompis, du først.
Det var galskap.
Beklager, jeg...
Men det var gøy.
2 TIMER SENERE
Musikk er bare overalt.
Hele universet er musikk.
Du kan gå ned gaten. Det er en slags musikk.
Det er alltid noe i en dag som inspirerer.
Da vi først begynte å spille inn,
hadde Chris en liten firesporsmaskin.
Og sånn spilte vi inn ting.
Det var før vi hadde mobiler og laptoper og ting å spille inn på.
Skal vise deg boken.
ENERGI – FØLELSE
Se på den. Ser du?
Hvis jeg mistet den... Hva skulle vi gjort?
- Hva er i den? - Få Travis til å gi oss sanger.
Hva er i boken?
Nummer til jenter.
Og kostymedesign.
Min måte å skjønne dagen på, er å sette meg og synge om den.
Det er vel som å skrive dagbok.
Ingen vet hvor sanger kommer fra.
Du vet ikke hvordan eller hvor eller hvorfor eller om det kommer flere.
Våre største tar ti minutter...
...men du får dem bare etter mange timer
med de andre.
Og så kommer plutselig en, og du får den.
Den går til Jonny, Will og Guy,
de legger til sine deler, som et samlebånd.
Og av og til sier de ok, av til aldri i livet.
Det er "ok–aldri i livet" -spektrumet.
Når vi hører en ny sang,
har Chris og jeg en tendens til å være ustoppelig positive.
De sier alltid: "Ja, jeg liker den. Ja, den kan bli bra."
Og jeg og Guy sitter og raser og sier:
"Dette er bortkastet tid. Vi går til den neste."
Det er vanskelig.
Hvis Chris kommer med en sang, om jeg ikke liker den,
det er det jeg hater mest.
Du stiller deg i skuddlinjen så noen kan si:
"Gå og skriv en bedre en, da."
Du har sangens liv i hendene dine,
for de er svært følsomme.
Men om det fins noen antydning om at det ikke er deres beste sang,
blir musikk ofte kastet.
Jeg vil si at treffprosenten min i gruppen er ti prosent.
Alle de jævlene kan nedlegge veto.
Det knuser meg, men de har alltid rett.
Jeg vet at når vi gir ut en sang,
er det mange som sier at den er dårlig,
så vi fem bør i hvert fall være enige.
En kan ikke si: "Jeg sa at den var ræva."
Fantastisk.
Jeg spiller en sang du synes er fin
Han sier: "Den passer ikke smaken min"
Jeg er redd for Will
Hvorfor vet jeg ei
Men ikke så redd som alle er for Guy
Der er den!
Av og til er det som vi er lakeier
Will og Guy, vi må følge deres veier
Det er for bra.
De ville ikke likt den.
Sånn gikk det vanligvis.
Enten ideer eller ferdige sanger kom alltid fra Chris.
Ofte spilte han dem for Jonny først.
Guy lyttet og så kom de til meg.
Og det er vår jobb som resten av bandet
å ikke ødelegge det, for det er bra.
Vi skal hoppe sammen.
På en, to... en, to, tre, start!
Hvordan er det å være Jonny i Coldplay?
Vet ikke. Har aldri vært noen annen.
Jonny er bare helten min.
Jeg har brukt hele livet på å dra ham ut av skyggene,
for han er veldig ydmyk om seg selv.
Jeg elsker å spille live og å spille sanger for folk,
men jeg elsker aller mest å lage ny musikk, tror jeg.
Ok, klar?
To, tre, fire.
Jonny var alltid veldig sjenert,
men uten grunn, for han hadde størst talent.
Det er avgjørende for bandet,
måten melodiene til Chris og Jonnys gitar går sammen.
Nei!
Faen ta. Er det et keyboard noe sted?
Personlighetene våre passet sammen.
Vi kunne ikke ha to som Chris, og ikke to som meg.
- Det ville ikke gå. - Det blir bra
når vi spiller inn.
Det er riktig rytme.
Han har endret seg på noen måter.
Nå avhenger det av hvem som er der, for vi bor på forskjellige steder.
Fikk du med alt, Mat?
Da vi begynte på A Head Full of Dreams,
var Guy, Will og jeg i studioet i London
og jobbet med et spor, "Legends", og det ble aldri riktig.
Jeg dro til LA, jobbet hos Chris, og prøvde å finne et godt gitarriff.
Jeg rotet litt rundt.
Han begynte å spille en melodi, langsomt.
Gitaren hans får meg i gang.
Jeg sa: "Det er noe fantastisk ved det."
Du kunne ta vekk resten av den. Ingen ville merke det.
Og det skjedde.
Ok, stol på meg, alle sammen.
Dette blir flott.
Gå lavt alle sammen.
Gå ned alle sammen.
Gå lavt alle sammen.
Bli der.
En, to.
Takk, alle sammen.
Opp med hendene, "Adventure for Life", første single?
2 MÅNEDER TIL PLATEN
Vennskapet er annerledes enn i begynnelsen.
Ok, "Adventure for Life". Flott. Vi er enige.
Det er veldig fri kommunikasjon. Vi snakker hver eneste dag.
Men ja, det kan innebære en del konflikter.
Her er han!
Lat som vi har hatt en fryktelig krangel.
Ikke gjør det mot ham.
Stakkars Phil.
Ofte er atmosfæren i studioet veldig anspent.
Og det er mye latter, men det kan bli veldig heftig.
Hvor går det, brødre?
Hei, alle sammen.
Hei, Phil.
Noen ganger blir jeg kalt inn,
og det er steinansikter og ingen prater,
og jeg vet at de er midt i en diskusjon.
Den delen av jobben min er vanskelig.
Er alle ok?
Hei, Phil.
Vi har hatt en fryktelig krangel.
Vi kranglet fryktelig.
Av og til ser jeg tilbake, og jeg tror ikke jeg har endret meg.
Ikke slik Chris har endret seg.
Han har utviklet seg som person.
Men det er mye som ikke har endret seg,
som hans evne til å få meg til å le mer enn noen annen.
Se på venndiagrammet jeg har lagd.
Det deler settene i gamle Coldplay-sanger,
nye Coldplay-sanger...
Hva synes du om single–plate-forholdet?
For øyeblikket er det en 60/40-deling mellom nye...
Hvis du trekker fra målingen vi tok i første kvartal mot varesalget,
er det den grunnleggende fraktalen vi lærte av REM og U2,
som vi nå kaller RE2,
som er bandet vi vil være,
pluss Radiohead og Beyoncé og Jay-Z samtidig,
på vei mot Young Thug.
Og det etterlater dette, som er låtlista.
Det er fordeler og ulemper ved å jobbe med noen som står deg så nært.
Chris er også den første til å si det.
Det kan bli litt rotete, helt klart.
Jeg tror jeg har forlatt bandet to ganger.
Den første gangen fordi jeg ble syk. Det var utmattelse.
BESTE GRUPPE
Jeg vil alltid huske det. Det var Brit Awards.
Beste britiske gruppe.
- Ja! - Coldplay.
Vi vant beste band og beste plate,
og jeg følte at det burde vært den beste dagen i mitt liv,
men jeg var bare helt utslitt.
Det var ikke noe godt minne.
Dette er det rareste som har skjedd oss.
Og vi har pyntet oss, så takk.
Men jeg kom tilbake, og vi lagde Rush of Blood to the Head.
Det var enda mer stressende enn den første,
og forholdet mitt til Chris var spesielt anstrengt.
Og noe måtte gi etter.
Jeg svelger stoltheten.
Men hør på hva han sier, og ikke...
Nei, jeg vil ikke krangle med ham.
Nei. Det ligger ikke i min natur å ta den krangelen.
Jeg tror at dynamikken mellom sanger og manager er spesifikk,
og den passet ikke vennskapet vårt.
Så jeg sluttet.
Phil ble utbrent og ville gjøre noe annet.
Han flyttet så langt unna oss som han kunne komme,
ved å dra til Sør-Amerika og så Australia.
Jeg tror han prøvde å si oss noe.
Han var ikke med på én plate,
og da savnet vi ham virkelig.
Vi tok avgjørelser som ikke var så gode som de kunne vært.
Vi ga liksom opp før...
Nei, høres det riktig ut?
Jeg forstår ikke. Er det riktig mønster?
Jeg tror ikke vi fungerte godt i den perioden.
Jeg tror vi gikk oss vill lite grann.
Vi følte et voldsomt press om å lage en stor plate.
COLDPLAY KLANDRES FOR TAP
Det var overskrifter i pressen om EMIs aksjepriser.
Vi visste ikke hva aksjepriser var da.
Vi brukte dag etter dag på ikke å komme noen vei.
Det viste seg i avhengighet og anspenthet.
Og det var en virkelig kamp.
Ett år senere, og ingenting er ferdig.
For en jævla dritt. Helvete!
Og du filmer ingen av kranglene.
Det var mange spørsmål.
Skal vi gjøre ditt? Skal vi gjøre datt?
En masse dritt.
Vi må starte helt på nytt.
Vi har mistet oversikten!
Jeg var så bekymret over hva alle andre tenkte.
Vi gikk helt fra vettet.
Hva vil du at vi skal gjøre, da?
Jo større man blir som band,
desto større blir alt maskineriet omkring,
og det er mer som kan komme i veien for fire stykker som spiller sammen.
Du må gjøre det for det verset.
Det var første gang vi var i den situasjonen
og kunne ikke ta hånd om de greiene.
Med Phil kunne det vært annerledes.
Det er bare normalt, hva?
Om det ikke fungerer, beklager.
Jeg kan bruke ordet "Leonardo", ikke sant?
Ja, så lenge det ikke er DiCaprio.
Det er DiCaprio.
Jeg liker stadig ikke det.
- Du liker det ikke? - Nei.
Faen heller.
Dere to kveler tekstene mine.
Jeg kan ikke synge om noe eller noen.
Tja, det er litt pretensiøst.
Å snakke om Leonardo.
Hva sier du om ham?
At han så mønstre.
Hvor da?
I stjernene om natten.
Var ikke det Galileo?
Jeg får ikke synge substantiv eller ting.
Jo da.
Jeg får ikke synge om noe som er en ting.
Det blir bannlyst.
Nei da.
Jævla substantivelsker.
Riffhater.
Og frihet. Du hater riff, frihet og substantiv.
Jeg hater gitarister og sangere.
Det er to substantiv jeg hater.
Kan jeg gå gjennom det? Jeg mister oversikten.
Jeg tror prosessen var den minst hyggelige av alle platene våre.
Vi gikk gjennom noen rare greier da.
Men Dave var fantastisk,
og heldigvis hadde vi sangen "Fix You" som fikk oss gjennom den perioden.
Hva synger du på slutten? Hva er teksten?
Akkurat.
- Ja. - Er det ræva?
Nei, det høres bra ut.
Jeg lurte på om det kunne være noe som ga litt mer mening.
Kan du ta av litt klang?
Kult. Takk.
Jeg har aldri vært mer usikker på
om folk likte det vi gjorde,
for jeg var ikke sikker på om jeg likte det.
Det var en rar periode.
Når du leser noe som er kritisk...
DEN STORE SELVMEDLIDENHETEN
TIL TIÅRETS AVSKYELIGSTE BAND.
...legger du mer vekt på det enn noe som er hyggelig.
De kan skrive en hyggelig artikkel
og bare ha en litt ekkel setning.
'SENGEVÆTINGSMUSIKK'
Og du husker bare den setningen.
Alan McGee fra Creation Records har sagt
at musikken deres var sengevætingsmusikk.
Hva syntes dere om det? Hva svarte dere?
Vi vætet sengene våre.
Vi kan ikke gjøre alle til lags.
Hvis du prøver å oppnå det, vil du mislykkes,
for det er ikke mulig.
Helvete.
Hvorfor skrev de det om oss i New York Times?
Jeg er deprimert fordi New York Times hater oss.
Det er ok. Jeg skjønner.
Jeg tror det er viktig å ha folk å latterliggjøre.
Det er greit å være en av dem.
Det blir bare pinlig hvis du støter på noen som har gjort narr av deg.
Tidligere ble jeg skikkelig sint.
Men jeg skiftet filosofi.
Det eneste jeg klager over i vår jobb,
er at hvis du er typen som bekymrer deg,
har du så mye tid til å bekymre deg at du bare gjør det.
Jeg brukte mange år på å engste meg over de som ikke likte oss
uten å fokusere nok på dem som gjør det.
Vanskelig å forklare.
Du må finne noe å bekymre deg over.
Du er en sånn en.
Nei da.
- Det er du. - Bortsett fra...
Se hva du bekymrer deg over.
Du er engstelig. Det er du!
Se deg i sammenheng med dem omkring deg.
Du er perfeksjonist.
Ja, det er jeg.
Hvis ikke hadde vi fortsatt spilt på The Falcon.
Men du hadde gjort det bra.
Vi hadde gjort det bra.
Jeg synes alt vi har gjort er ræva.
Derfor gjør jeg nye ting.
Dette er ræva.
Det er magefølelsen som får deg til å gjøre det neste.
Tidligere var det flere krangler,
særlig mellom Chris og meg.
Jeg var mer påståelig da,
noe som nok var en plage for alle sammen.
Vet ikke om jeg prøvde å slippe unna meg selv
eller ikke var komfortabel med meg selv, men jeg hadde et drikkeproblem.
Det gjør ikke ting særlig hyggelige.
Chris er åpen om følelsene sine.
Will, Jonny og jeg er mer forsiktige følelsesmessig.
Derfor har nok så mange band skilt lag,
fordi de ikke har lært å godta at de er forskjellige.
På et tidspunkt mente jeg at alle måtte følge mine følelser.
På et tidspunkt tenkte jeg, fortsetter det sånn,
vil en av dem slutte.
Jævla dritt.
Vi orker ikke denne temperamentsfulle idioten hele tiden.
For en drittsekk.
Bare 32 konserter igjen før Coldplay er over.
Film det mens du kan.
De har egne følelser og egne liv.
Selv om det er vanskeligere å se, går de opp og ned.
Mikrofonstativet treffer meg i fjeset hele tiden.
Det er som å synge til Naseem Hamed.
Jeg er blitt flinkere til å takle toppen og bunnen bedre.
- Få orden på det. - Forstått.
Hver eneste klisjé, vi har vært gjennom den.
Vi følte aldri at vi måtte snakke om det.
Enhver gruppe på fem menn i slutten av trettiårene
vil nok ha vært gjennom depresjon, avhengighet,
skilsmisse, alt mulig.
Selv om det var fem revisorer.
Vi har vært gjennom så mye sammen.
Men det utrolige er at vi har holdt sammen som flokk.
Sånn er håret ditt vanligvis,
men når det er vått...
Blir det krøllete igjen?
Jeg tror ikke det.
Jeg vil ikke se ut som et metallband fra åttitallet.
Du ville være en god frisør, Guy.
Ja, ømheten du gjør det med.
Start virksomheten med noen som heter Toni.
Overalt hvor vi er, uansett hva vi opplever,
kan vi stenge døren og sette oss ned som gruppe
og enten le av det eller føle med det eller feire.
Ser jeg ut som en dust?
Nei, du ser flott ut.
Hva sa du?
Jeg tullet bare.
Hvorfor all ødeleggelsen av selvtilliten?
Jeg kunne sitte med Jon, Will, Guy og Phil i timevis nå
og bare snakke om alt.
Det er offisielt.
Hva sa han til deg?
Du ser dust ut.
Jeg sa ikke det.
Jeg sa bare: "Skal du ha på deg den lua?"
Å, herregud.
Du vet at det er en spøk.
Jon, du ser ypperlig ut.
Jeg orker ikke flere fornærmelser.
Jeg tror X&Y var et slit for oss alle,
men å komme tilbake til studioet for å lage Viva ble spennende.
Vi savnet Phil,
og vi innså hvor mye da han kom tilbake til oss.
Ja, Phil kom tilbake for full musikk igjen,
og da kjøpte vi vårt eget lille sted
og prøvde å finne tilbake som venner.
Da jeg kom tilbake, var det ikke som manager.
Dave Holmes gjorde det mye bedre enn meg.
Jeg kom tilbake som bandmedlem og gjorde bare det som var gøy.
NORD-LONDON
Vi fikk endelig bandet hjem.
Det fikk alt i fokus igjen.
Det var vårt studio, vårt hovedkvarter.
Det var nytt for oss, vi visste ikke hvordan vi skulle oppføre oss.
Vi ville ha en produsent som skulle gi oss ideer
om hvordan bandets neste fase skulle presenteres.
Vi ville finne noen med samme effekt på oss
som Brian Eno hadde på U2, David Bowie og Talking Heads.
Alle de utrolige bandene vi elsker.
Så vi spurte Brian: "Kjenner du noen?"
Og han sa: "Jeg prøver gjerne."
Vi så etter den nye Brian Eno og fant den gamle Brian Eno.
Han blir bare interessert i band
når de blir store og forferdelige samtidig,
for han ser en mulighet til å holde deg stor, men god.
LIV – SULT – IDENTITET
Det er som å ha en nydelig, søt rektor
som rolig styrer tingene uten å heve stemmen.
Han er en slags trollmannsfigur, som Gandalf eller Humlesnurr,
som kommer inn og strør magi overalt,
og så forsvinner litt, eller sier: "Den sangen liker jeg,
men har du tenkt på å spille den baklengs på fransk?"
Hva er det?
En høyttaler.
Knepet er å prøve å få alle ut.
Bare én igjen.
Han eksperimenterer uten stans.
Er ikke redd for at det høres dumt ut eller for å mislykkes.
Noe av det vi gjør kan være enestående latterlig.
Du kan spørre deg selv, hva gjør vi?
Hva?
Han sparket meg ut av bandet i et par uker.
Da kunne jeg være sta angående: "Det må lyde sånn."
Han lærte oss å la alle komme gjennom ideene sin
før noe blir bedømt.
Vi dro til Barcelona og tok en slags sangtur med ham,
og det ble et hovedelement på plata,
lyden av mange stemmer sammen.
Det som startet Viva La Vida var allsang.
Det jeg liker aller best er at det er felles.
Hva er den neste? "Viva La Vida."
Ingenting slår allsang live.
Jeg elsker det mer enn noe annet.
Gjennom den neste plata, Mylo Xyloto,
var det klart at noen deler av livet mitt gikk bra,
og at andre ikke gjorde det.
Når vi er på turné, er det en liten boble,
du blir institusjonalisert,
og derfor har mange frontfigurer problemer i privatlivet.
På slutten av Mylo-turneen
hadde jeg en vanskelig periode på omtrent ett år,
der jeg følte meg helt verdiløs og ingenting for noen.
Jeg sa: "Jeg er helt utafor,
for jeg kan ikke glede meg over de store tingene rundt meg."
Så gikk jeg gjennom bruddet med Gwyneth.
Jeg skal ikke klage. Jeg er takknemlig for alt.
Men det var på hengende håret.
Det var opplagt at Chris hadde det veldig vanskelig,
og at han var ulykkelig.
Vi følte oss hjelpeløse.
Det skaker deg jo opp
når en venn går gjennom noe så traumatisk.
Han hadde det veldig vondt.
Du kan begynne å forestille deg det verste.
Jeg var så bekymret for ham at jeg bare var glad
for å få en melding om morgenen, så jeg visste at han var ok.
Og da han var helt på bunnen,
begynte vi å lage Ghost Stories.
Det vi bestemte oss for på Ghost Stories var å være ærlige.
Jeg vil ikke late som,
for jeg må synge det for å komme meg gjennom dagen.
Vi satte opp et studio hjemme hos Guy.
Jeg tror at det var alt Chris orket.
Jeg husker det som en periode da han kom seg,
og han begynte å smile litt mer da.
Han hadde det veldig vanskelig.
Ja, vi følte oss svært beskyttende overfor ham.
Livet til Chris er annerledes enn mitt.
Han har et veldig offentlig liv.
Folk vet hva som skjer, eller tror at de gjør det.
Så vi var bekymret for ham, at han slapp folk for langt inn,
men det var det han ønsket å gjøre.
Chris måtte få det ut,
og han måtte uttrykke det i de sangene.
Det var en personlig plate, og derfor liker jeg den.
Jeg liker at den er modig og ærlig.
Det vi ville gjøre,
var å gi ham den trøsten musikk alltid har gitt ham.
Det var den eneste måten vi kunne hjelpe ham på, være musikalske venner.
Når noen av oss har hatt det vanskelig,
er det bandet som får de andre på beina.
Det er en utrolig ting å ha i livet sitt.
Når noen trenger noe, så er alle der.
Det har blitt til mye mer enn vennskap.
Vi er mer som en familie nå.
Det var en utfordrende periode.
Det var en reise fra den ytterste ensomhet til det ytterste fellesskap.
Kom igjen.
- Kom hit. - Kom her.
Phil, lener du deg på ham?
PAUSESHOW SUPER BOWL 50 FEBRUAR 2016
Jeg vet at alle er litt nervøse.
Jeg vet at alle har masse adrenalin i kroppen.
Men dere har et så godt budskap.
Få det ut.
Jeg er glad i dere.
Fint sagt.
Godt sagt, Phil.
Det har vært en lang reise hit.
I den perioden vi har vært i bandet, har det vært store endringer innen musikk.
Det er ikke et tidspunkt da du kan ta noe som en selvfølge.
Vi er veldig heldige som har hverandre.
Heldige på mange andre måter også.
Det føles som jeg har løpt i årevis.
Det er første gang siden jeg ble med
at jeg faktisk har sett bakover.
Det føles som om det har gått et helt liv siden vi startet.
Hallo.
Flott at dere er her for å se oss nå
før vi blir Bon Jovi-store.
TRO PÅ KJÆRLIGHETEN
Det som er likt, er vår lidenskap når det gjelder å lage musikk sammen.
Jeg ville ikke gjøre det jeg gjør uten vennene mine.
Gjengmentaliteten er fortsatt der,
men gjengen har blitt litt større.
Den første drømmen...
Da vi oppnådde den, så det ut som slutten.
Og det jeg innser, er at det bare er begynnelsen.
Det føles ikke som vi har et endelig mål.
Jeg vil ikke slutte å spille.
Jeg vil ikke stoppe dette.
Vil ikke stoppe dette. Nei.
La oss forsterke det.
Jeg ser ikke egentlig bakover.
Det føles bare rart.
Men Phil sa her om dagen, fordi jeg fylte 40:
"Skriv et brev til deg selv som 17-åring,
og si hva du driver med,
for hodet hans vil bare eksplodere."
De første årene prøver du å føle deg annerledes enn alle andre.
Men i de siste årene føler jeg at reisen har vært for å minne meg og oss på
at vi alle tilhører samme stamme på samme lille planet i rommet,
og det føles som vi er en del av det, mer enn noensinne.
Ett stort band.
- Hva er det neste? - Det vet jeg ikke.
Vi har prøvd å komme hit så lenge.
Jeg blir overrasket om det kommer en ny, vanlig Coldplay-plate.
Det føles som slutten på en historie eller en film.
Det overrasker meg ikke at han sier
at dette er slutten på en epoke, slutten på noe.
Det er det i hodet hans.
Men jeg håper det ikke er slutten på ting.
Det skjer med hver plate.
Dette kan være den siste, og det har det ikke vært ennå.
Jeg ser bare frem til hva som skjer nå.
Vi har vært sammen i 20 år
og oppnådd så mye av det vi ville.
Det har bare vært en utrolig opplevelse så langt.
Jeg er takknemlig for hele reisen.
Jeg har tro på fremtiden.
Jeg stoler på livet.
SISTE INNSPILLINGSDAG
Først av alt, takk for at dere alle er her.
Dere er alle en del av bandet. Er ikke det sprøtt?
Selv om noen av dere kan være flaue over å si det,
er alle med i Coldplay.
Vi har én sang til, om dere vil synge den.
Ja!
Takk for den nydelige responsen.
Du får toppkarakter fra meg.
En, to, tre, og...
KONSERT 1
KONSERT 5
KONSERT 10
KONSERT 21
KONSERT 26
KONSERT 46
KONSERT 60
KONSERT 63
KONSERT 64
KONSERT 69
KONSERT 83
SISTE KVELD PÅ TURNEEN
DETTE ER KONSERT 115
SISTE KONSERT
Mine venner...
...dette er slutten på turneen.
Tilbake der alt begynte.
Takk til alle over hele verden, hjemme og i utlandet...
...for at dere er det beste i konserten
og for at dere gjør at hodene deres og våre er fulle av drømmer.
Vi er sammen om dette.
Vi er ett stort band.
Alt er mulig
hvis du aldri gir opp...
...og hvis du tror på kjærligheten.
KJÆRLIGHET
Om dere ser dette, har vi ikke mislyktes.
Takk for at dere ikke lot oss mislykkes.
Om dere ikke ser dette, har vi mislyktes,
og jeg kan si hva faen jeg vil.
Om dere ser dette...
De ser opplagt dette.
Nei, men det burde være: "Dere ser dette." Ikke "om".
Vi går.
Vi går og selger noen plater.
Si at vi ble dannet på college.
Jeg gir blaffen. Jeg liker ikke Alan McGee.
- Kan du synge den noten igjen? - Ja.
- Jeg synes denne sangen er strålende. - Jeg også.
Hva synes du, Will?
Den andre halvdelen er fin.
Vi er det eneste bandet i England
der minst to av medlemmene har svømmehud mellom tærne.
- Hvem har det? - Nå bløffer vi, ikke sant?
Jeg vet det fordi... Vi var på turné.
Vi hadde en dusj.
Og hver morgen var det to sett med normale fotavtrykk
og to svømmeføtter.
Svømmeføtter.
Jeg kan se at du ler!
Mange mennesker synes...
...at vi ikke er rock and roll.
Men jeg spør deg, er det ikke rock and roll å spise kake før 8.00?
I hvilket univers?
Hvis du husker for et år siden...
Bandet ble dannet for et år siden...
Du er ynkelig!
Jeg er lei av dette... Dette er jævlig ynkelig!
Jævlig ynkelig.
Jeg må kaste opp.